Share Timbro
Share to email
Share to Facebook
Share to X
Regeringens höjning av den tidigare sänkta reduktionsplikten överraskade mig positivt. Kanske för att regeringen genom att med sin politik höja utsläppen två år i rad lyckats med konsten att sänka mina förväntningar på klimatpolitiken till låga nivåer. Men också för att det finns något befriande med politiker som vågar backa på tidigare policy som inte blev helt bra. Även om de inte säger det rakt ut. När det gäller klimatpolitik är det ändå handling som räknas.
Trots att den nya nivån på reduktionsplikten, det vill säga hur mycket drivmedelsleverantörer måste minska klimatpåverkan från bensin och diesel, är lägre än den förra regeringens, så minskar den utsläppen motsvarande hela inrikesflyget jämfört med regeringens tidigare politik. Genom att dessutom göra det möjligt för drivmedelsleverantörer att tillgodoräkna sig el från publika laddstationer för att uppfylla den nya reduktionsplikten skapas positiva drivkrafter att bygga ut laddinfrastruktur.
Biobränslen kan i stället göra större nytta i andra sektorer som är svårare att ställa om, som flyget och sjöfarten.
Den förra regeringens reduktionsplikt var i behov av förändring. Många, däribland Riksrevisionen, konstaterade att den inte var genomförbar eller hållbar på sikt. De höga reduktionsnivåerna baserades på bristfälliga konsekvensanalyser, drev upp priset på diesel vid pump mer än vad regeringen förutsåg och ledde till större negativa fördelningseffekter än vad den dåvarande regeringen räknade med, till exempel genom att hushåll på landsbygden generellt påverkades mer än hushåll i städer. Dessutom krävdes stor import av råvaror till biobränsle – hela 90 procent – vilket ledde till att Sverige importerade ungefär en tredjedel av världsproduktionen av biodieseln HVO.
Som en övergångslösning på kort sikt är det klokt att sätta reduktionsplikten på en nivå som sänker utsläppen för den tungt dominerande fossildrivna vägtrafiken, utan att dammsuga upp världens biobränslen. Dessa kan då istället göra större nytta i andra sektorer som är svårare än vägtrafiken att ställa om, exempelvis flyget och sjöfarten, eller i länder med sämre förutsättningar för elektrifiering av vägtrafiken än Sverige.
***
Mindre överraskande, men inte desto mindre positivt, var regeringens besked i veckan att flygskatten ska bort. Trots att Miljöpartiet gör sitt bästa för att få det att framstå som ett klimatsvek är faktum att flygskatten aldrig har varit en miljöskatt på utsläpp, utan snarare en straffskatt på själva resan. Något som också Centerpartiet insåg förr, även om de glömt bort det nu i sin iver att klimatsåga regeringen.
En flygning med full kabin och 50 procent hållbart flygbränsle betalar mer flygskatt än en flygning utan passagerare och med fossilt bränsle i ett gammalt plan som inte flyger en optimerad rutt. Flygets omställning hanteras betydligt mer effektivt genom gemensam EU-prissättning av utsläppen än genom nationell straffbeskattning av flygresan. Genom klimatpaketet Fit for 55 har EU nyligen tagit beslut som ökar flygets kostnader för fossilt bränsle och stramar åt flygets utsläpp.
En flygning med full kabin och 50 procent hållbart flygbränsle betalar mer flygskatt än en utan passagerare och med fossilt bränsle.
Flyget ingår redan i EU:s utsläppshandelssystem EU ETS, och tilldelningen av gratis utsläppsrätter till flygoperatörer håller på att fasas ut för att upphöra 2026. En EU-gemensam kvotplikt för hållbara flygbränslen införs nästa år, vilket innebär att flygbränsleleverantörer måste garantera en över tid ökande inblandning av hållbara flygbränslen. En ökande andel ska dessutom bestå av så kallade elektrobränslen, syntetiska bränslen producerade av vätgas och infångad koldioxid. Det införs också en EU-märkning för flygningars miljöprestanda där det ska bli möjligt för passagerare att jämföra miljöprestanda för flygningar som utförs av olika företag på samma rutt.
Även för vägtransporter är gemensam EU-prissättning på gång. Från och med 2027 kommer utsläpp från fossila bränslen i transportsektorn omfattas av ett enhetligt pris i hela EU, genom EU:s nya utsläppshandelssystem ETS2.
Varje lördag får du som prenumerant (gratis) ett nyhetsbrev med exklusiv text av Svend Dahl och lästips från veckan som gått. Dessutom unika erbjudanden på Timbro förlags utgivning.
Kommer regeringen halvvägs in i sin mandatperiod för första gången presentera en budget som sänker utsläppen? Det vet vi den 19 september. Kommer regeringens klimatpolitik att räcka för att nå de övergripande klimatmålen till 2030? Det är den stora frågan för alla som just nu ägnar sig åt den nya nationalsporten utsläppsbingo. Beroende på vem som får frågan kommer olika svar. Men det är tydligt att regeringen i nuläget balanserar på en knivsegg av osäkra antaganden om bland annat elektrifieringstakt, upptag i skog och mark, och hur väl andra EU-länder lyckas sänka sina utsläpp. För att vara säker på att kursen stakats ut rätt för 2030 behöver regeringen leverera mer på klimatpolitiken.
43 procent.
Den enkla siffran sammanfattar det första året med Socialdemokraterna vid makten i Region Stockholm. Så mycket har nämligen köerna ökat i huvudstadsregionen. I januari 2023 började den nya politiska inriktningen för Region Stockholm gälla. Då väntade, enligt SKR, 3 871 av patienterna längre på en vårdinsats än vad lagen tillåter. Ett år senare är kön 5 568 patienter.
Ändå har de kritiska frågor till den högsta politiskt ansvariga, regionrådet Aida Hadzialic (S), lyst med sin frånvaro. Inte heller har media visat något större intresse för de nedläggningar som pågår. Något som Hanif Bali nyligen noterade i en artikel på Expressens ledarsida.
I min Timbrorapport Socialiseringsvågen i Stockholm kartläggs många av de beslut som lett fram till de kraftigt ökade köerna i Region Stockholm. Men Socialdemokraterna tycks inte vara färdiga. Nu går regionen in i nästa fas.
***
Närakuten vid Hötorget ligger inklämd i ett vanligt kontorshus i centrala Stockholm. Dit har 35 000 patienter årligen sökt sig för att få vård för brutna ben, inflammationer eller allergiska reaktioner. Innan närakuten öppnades hade akutmottagningen på S:t Görans 15 000 fler patienter per år. Att närakuten avlastar de hårt ansatta akutmottagningarna i Stockholm är ett faktum.
Dessutom gör man det för en billigare peng. Samma benbrott som behandlas på närakuten kostar 280 procent mer att behandla på akutsjukhusen. Trots detta beslutade det nya styret i regionen att lägga ned närakuten i stan. Det var inte, som man skulle kunna tro, för att göra sig kvitt en “moderat-reform”. Närakutreformen var faktiskt S, MP och V:s initiativ från början av 2000-talet.
Under de senaste åren har antalet besök ökat på närakuterna och minskat på akutsjukhusens akutmottagningar. Det betyder att akutmottagningarna får loss resurser till att ta hand om de patienter som verkligen behöver akutsjukhusens hjälp. Andelen patienter som läggs in på sjukhus efter besök på akutmottagning har samtidigt ökat. Det är en indikation på att det verkligen är de sjukaste patienterna som söker sig dit.
När kollegor flyr mottagningen som tagit år att bygga upp, blir det tungt för de som väljer att stanna.
Närakuten vid Hötorget, som drivs av vårdbolaget Aleris, skulle enligt plan stänga den 31 december i år. Men under våren meddelade Aleris att man tvingas stänga i förtid, inte för att man vill, utan för att vårdpersonal är precis som vilka människor som helst. Om Socialdemokraterna hade beslutat att stänga din arbetsplats i december i år hade du troligtvis gjort precis som de, och letat efter ett nytt jobb.
När kollegor flyr mottagningen som tagit år att bygga upp, blir det tungt för de som väljer att stanna. I detta fall så tungt så att Aleris bedömde att det inte går att upprätthålla någon slags rimlig arbetsbelastning, och i slutändan leverera den vård som patienterna enligt avtalet har rätt till. Det som skulle bli en stängning när snön låg på marken blev i stället när de sista varma vindarna for genom staden. Närakuten slog igen dörrarna den sista augusti. Patienterna då? Ja, de får helt enkelt söka sig till S:t Görans eller Södersjukhusets akutmottagningar.
***
Liknande personalflykt och nedläggningar pågår inom alla de vårdområden som berörs av vänsterstyrets omställningsplan för vårdval. I början av sommaren lämnade vårdgivare inom vårdval ögonsjukvård in ansökningar om förtida upphörande. Det klubbades igenom av regionstyret.
Memira AB aviserar att de lägger ned en mottagning i Nacka. Rimbos ögonmottagning ska också läggas ned. Men det är inget problem enligt S-styret. Regionen stoltserade tvärtom i DN med beslutet att slopa vårdvalet, när det begav sig.
Regionen har inte arbetat upp kapacitet att ta hand om alla patienter vid nedläggningen av vårdvalet.
Enligt Talla Alkurdi (S), sjukvårdsregionråd, har vårdvalet lett till överkonsumtion. Men det stämmer inte. Ökningen i antal vårdbesök sedan vårdvalets införande matchas av en minskning inom andra delar ögonsjukvården, huvudsakligen på S:t Eriks ögonsjukhus.
Och nu till ytterligare ett problem. Regionen har inte arbetat upp kapacitet att ta hand om alla patienter vid nedläggningen av vårdvalet. Det gjorde att man på ett extrainkallat möte den 17 juni fick fatta ett nytt beslut om att skjuta upp tidpunkten för vårdvalets upphörande.
I Region Stockholm uppfylls vårdgarantin i 97 procent av fallen i ögonsjukvården, jämfört med 71 procent nationellt. På mottagningen i Rimbo genomfördes 7 500 besök år 2023. Nu ska den stängas och regionen skriver själv att det får konsekvenser för den jämlika vården när patienterna nu behöver åka fyra mil till Täby.
Mottagningarna stänger av precis samma anledning som närakuten. När Socialdemokraterna meddelar att ögonläkare ska bli av med jobbet den 1 september 2025 blir det genast svårare att behålla och rekrytera personal. Vem vill arbeta på en arbetsplats som politiken snart ska stänga ned?
Beslutet att skjuta på vårdvalets avslutande vittnar om att styret darrar på manschetten. Denna gång kom dock beslutet för sent för att stoppa nedläggningarna av dessa mottagningar, och fler vårdgivare vittnar om att de kommer att följa Memira och Rimbo. Barn i norra länet, som Märsta och Rimbo, måste nu åka till Täby. Ojämlik vård utgör samtidigt Socialdemokraternas främsta kritik mot vårdvalen, eftersom den fria etableringsrätten inte kan styra geografisk placering. Visst är det ironiskt?
***
Under våren och sommaren har även den gradvisa tvångsmonopoliseringen av ambulanssjukvården börjat. I mars tog det regionalt ägda AISAB över ambulansverksamheten i länets södra delar från det privata bolaget Falck. AISAB stoltserar med att man nu har över 1 000 medarbetare. 300 av de medarbetarna har haft nästintill noll att säga till om gällande bytet av deras arbetsgivare. De tvångsförflyttades, precis som lokalerna, över till AISAB.
Den 9 augusti tog AISAB också över ansvaret för Region Stockholms akutläkarbilar och jourläkarbilar från Capio, som även de har blivit av med uppdraget. Till hösten kommer ambulanshelikoptrarna samt prioriterings- och dirigeringstjänsten att successivt tas över, till dess att all prehospital vård går under regionens egen flagg.
I valet 2022 var Socialdemokraternas valbudskap att byta kölappar mot vårdplatser.
I valet 2022 var Socialdemokraternas valbudskap att byta kölappar mot vårdplatser. En plan skulle tas fram för att öppna många fler. Hittills går utvecklingen i rakt motsatt riktning. Vårdplatserna har blivit drygt 120 färre hittills i år, vilket motsvarar ett helt Norrtälje sjukhus, på tvären med vad Socialdemokraterna lovade i sitt valmanifest.
Ett par undantag finns. Vårdplatserna har varit fler inom vårdval geriatrik, och cirka 300 fler patienter har varit inskrivna inom vårdvalet avancerad vård i hemmet. Det är två vårdval som med Socialdemokraternas beslut nu hotas av nedläggning och där jämlikheten kommer att försämras ytterligare, när vårdplatserna försvinner från länets yttre delar för att i stället landa på Södermalm och Ersta sjukhus.
I augusti klubbades planen för vårdplatserna i hälso- och sjukvårdsnämnden. Det är dock svårt att se hur planen faktiskt ska leda till fler vårdplatser. Där föreslås inte några ytterligare åtgärder för en vårdplatsplan, eftersom regionen uppfyller Socialstyrelsens riktlinjer kring antalet vårdplatser.
När Socialdemokraterna satt i opposition hade de ett högt tonläge i fråga om “vårdplatsbristen”. Men i den nya planen står att antalet vårdplatser är samma som 2022 och 2023. Till det lyfts att Region Stockholm arbetar på ett annat sätt, genom att erbjuda patienter som hade behövt en vårdplats på något av sjukhusen, avancerad sjukvård i hemmet (ASIH). Räknar man in ASIH är platserna nästintill det dubbla. Något jag själv skrivit i fler interpellationssvar till S än jag kan räkna. Det är inte förrän nu som detta verkar spela någon roll för länets patienter enligt Socialdemokraterna.
Planen landar alltså i att det inte behövs en plan för fler vårdplatser. Troligtvis är det en korrekt bedömning. Det tråkiga för styret är att det synliggör det egna hyckleriet.
Samtidigt får sjukhusen extra pengar för att läget är så pass pressat i akutflödet och öppenvården. Det prognostiserade resultatet för hälso- och sjukvårdsnämnden 2024 uppgår till minus 845 miljoner kronor, 285 miljoner mer än det underskott som estimerades i nämndens verksamhetsplan 2024. Sjukvården bokstavligt talat blöder pengar samtidigt som vård läggs ned.
Varje lördag får du som prenumerant (gratis) ett nyhetsbrev med exklusiv text av Svend Dahl och lästips från veckan som gått. Dessutom unika erbjudanden på Timbro förlags utgivning.
Men vi behöver inte ha det så. I veckan släpptes en rapport som visar att stockholmarna skulle kunna få dubbelt så många operationer per skattekrona. Studien jämför kostnaderna för ingrepp som utförts av privata vårdgivare i vårdvalen med likadana ingrepp som utförts i Region Stockholms egen regi. För knäoperationer är vården i snitt 40 procent billigare. Detsamma gäller för höftproteser. Verksamheter i egen regi kostar alltså mer. Ändå är det dit allt mer vård flyttar.
***
Det borde vara högintressant att följa resultatet av en unik omläggning av vårdpolitiken. Särskilt när den följer den retorik partiordföranden för det största partiet haft kring välfärdspolitiken. Men mediernas intresse svalnade så fort det rödgröna styret tog makten. Som Hanif Bali konstaterar i den ovan nämnda Expressenartikeln hade det varit synnerligen intressant att höra regionrådet Aida Hadzialic (S) svara på frågor som:
Är vården i Region Stockholm tillräckligt finansierad i dag? Vad händer med möjligheterna att rekrytera när man ägnar sig åt massuppsägningar? Vem ska betala för underskottet? Hur påverkas medborgare i hela länet – och vårdens jämlikhet – av denna historiska nedläggning? Är det så man vårdar sin personal och för personalpolitik – man varslar personalen så att de ska flytta på sig? Regionens största verksamhet befinner sig i djup kris. Du är högst politiskt ansvarig i Region Stockholm. Hur har ni kunnat låta det gå så långt? Hur mycket är stockholmarna beredda att betala för ett SL-kort? Har du uppfyllt dina vallöften?
Det är inga konstiga frågor. Alla har faktiskt regelmässigt ställts till Aida Hadzialics företrädare.
”Ropen skalla, kognitiv rättvisa åt alla!” I romanen Mania (HarperCollins, 2024) skildrar den amerikanska journalisten och författaren Lionel Shriver den sista stora jämlikhetsstriden. Den här gången har den egalitära rörelsen siktet inställt på de dinosaurier som hävdar att kvalifikationer och betyg säger något om en människas förtjänster. Meritokratiska vanföreställningar är inte bara förlegade: de är farliga och måste därför rensas ut. Berättelsen följer ett alternativt 2010-tal och sträcker sig fram till år 2027. Det är en allegori över vår tid och den är av swiftsk kaliber.
Manin eller dogmen som Shriver spinner sin historia runt, lanseras i en bok som påstår att IQ är en destruktiv myt. Denna myt odlas av de förment begåvade, det vill säga de som vunnit makt och tillskansat sig fördelar på själva idén om intelligens. Föreställningen om kognitiva skillnader har varit ett verktyg med vilket de så kallat smarta upprätthållit ett strukturellt förtryck av mindre smarta människor.
Först avfärdas bokens tes som rent trams, men det dröjer inte länge förrän den blir västvärldens nya evangelium. Det lyder: våra hjärnor är alla lika. Då förändras allt, inte minst i utbildningssystemet. Nu finns inga felaktiga svar, bara alternativt lärande och olika, men likvärdiga, sätt att tänka. Inga prov eller betyg behövs, ej heller mossiga antagningskriterier för högre utbildning. Den som vill får självklart gå läkarlinjen och om man drömmer om att bli pilot behövs inget test. Att använda s-ordet (smart) eller d-ordet (dum) är allvarliga kränkningar som fordrar utredning. Kultur och historia rensas raskt på rester från gamla tiders dåliga värderingar. Den som ändå sätter upp Dostojevskijs Idioten som kurslitteratur äventyrar hela sin karriär. Kampen leds av kommissarier som bevakar och lagför kognitiv diskriminering. Om du inte aktivt engagerar dig i kampen för Mental Parity, blir du hela rörelsens fiende.
Min dotter fick rösta om huruvida hon och kamraterna skulle få en stavningsläxa eller inte.
Mania utspelar sig cirka en millimeter från där vi är just nu. Faktum är att jag upplevt flera av de scener som finns med i Shrivers framtidsdystopi. De har i mitt fall utspelat sig just i skolan. Som den gång då min dotter som lågstadieelev fick rösta om huruvida hon och kamraterna skulle få en stavningsläxa eller inte. Nej-sidan vann stort. Eleverna måste få inflytande och tillåtas styra undervisningen, förklarade läraren för mig när jag ifrågasatte. Var och en fick därför själv välja om experimentell användning av skiljetecken eller egenpåhittad grammatik skulle markeras som ”fel”. Ville barnet inte veta vad fröken ansåg korrekt, fick fröken vackert tiga. Fientligheten mot att memorera ord och grammatik har jag som förälder följt upp genom högstadiets språkstudier. Engelska glosor förhörs inte eftersom utfallet gör de elever som inte stavar korrekt ledsna. Inget tragglande av tyska verb eller pronomen heller; det är system som lätt kan uppfattas som inrutade och därför tråkiga.
Det här är inga isolerade händelser utan del av en jämlikhetsideologi som politik, myndigheter och delar av akademin tillåtit prägla skolan. Jag har mottagit sådana instruktioner. Inför ett besök på en skola där lärarstudenter gjorde praktik, ombads jag skydda studenterna från gamla lärares villfarelser om rättning. Rödpennor var verboten. Det är de i Shrivers alternativvärld med. Riktiga gurus har predikat att skolan ska jobba bort det ”skamfyllda” i att stava fel, eller ja alternativt som det heter i Mania. Elevens självkänsla kan få sig en törn och självkänslan är helig i vår tid. Allt som kan rubba glädje och lust ska till varje pris undvikas. Tycker man det är segt att läsa, kan man lika gärna lyssneläsa. Det här är som sagt inte ett skräckscenario i framtiden, utan dogmer och nyspråk som marinerat svensk skola. På parollen står möjligen inte kognitiv rättvisa, men visst handlar det om att adla okunskap och förneka att helt nödvändiga färdigheter fordrar systematisk träning, repetition och tragglande. Och ja, det kan vara bitvis både segt och tråkigt.
Faktum är att Skolverket lätt kunnat skrivas in som trovärdig initiativtagare till rörelsen i Shrivers bok.
Skolverket har, påstår jag, agerat chefsideolog. Faktum är att denna myndighet lätt kunnat skrivas in som trovärdig initiativtagare till Mental Parity-rörelsen i Shrivers Mania. Det var Skolverket som redan 2009 drömde om en framtid där eleverna agerar ”normkritiska whistleblowers” som ”hojtar till om läraren råkar slinta på tungan och glömma att inlemma alla”. Det var också Skolverket som vägrade släppa taget om den tossiga neuromyten om lärstilar. Trots grundlig kritik och trots att evidens saknas, fortsatte myndigheten att pumpa ut material som pläderade att lärande är helt unikt och att skolan därför måste anpassa undervisningen för varje elevs speciella profil. Tankegodset bygger på en kritik av det traditionella intelligensbegreppet och passar som hand i handske med den normkritiska kunskapsrelativism som samma myndighet kablat ut i skolan. “Normkritik är ett vaccin mot diskriminering och kränkningar”, predikar Skolverket i en handledning och uppmanar lärare att öppna upp sin auktoritet. I en annan text (nu bortplockad från myndighetens webb) sägs att den normkritiska utbildningen först blir verkligt emancipatorisk, när alla i klassrummet får göra anspråk på vad som är eller räknas som kunskap.
Shriver säger att rörelser som vår tids jämlikhetsmanier drivs av dem som ser en möjlighet att kapitalisera på dogmerna. Personer som omedelbart identifierar en plattform som kan ge makt och status, förutsatt att man lojalt följer programmet. Kanske är dessa blivande ledargestalter inte helt sålda från början, men efterhand framstår det som enklare och avsevärt mer strategiskt att bli en true believer. Alternativet är att bygga en kinesisk mur i huvudet mellan det man säger och det man tänker. De flesta orkar inte med en sådan mental splitt, menar Shriver. Nej, de tror verkligen. Också för att deras egen position och levebröd hänger på det.
Varje lördag får du som prenumerant (gratis) ett nyhetsbrev med exklusiv text av Svend Dahl och lästips från veckan som gått. Dessutom unika erbjudanden på Timbro förlags utgivning.
Ska svensk skolpolitik göra upp med de teser som sänkt elevers resultat och vingklippt lärarrollen behöver personer med tung byråkratisk makt över Skolsverige bytas ut. Deras övertygelse fortsätter att materialisera sig i satsningar från skolmyndigheterna. Med fast förvissning sprider dessa institutioner myter och matar ut material som driver på kunskapsförfall och underminerar en sammanhållen lärarledd undervisning. Det tar form i satsningar som inte hjälper eleverna tillägna sig basala färdigheter i läsa-skriva-räkna. Makten ligger ännu hos de myndighetspersoner som aktivt har motarbetat direktiv att städa ut kunskapsfientlig ortodoxi. Det handlar om aktivister som vant sig vid att den egna ideologin står över både verklighet och regleringsbrev.
De kommer inte att överge sin mani självmant. Eleverna i svensk skola betalar priset för den. Rättvist är det inte.
I boken Seeing Like a State (1998) lade den amerikanska statsvetaren och antropologen James C. Scott för över 25 år sedan fram tesen att stater strävar efter att skapa mer enhetliga samhällen för att underlätta planering, beskattning och kontroll. Men att denna harmonisering samtidigt leder till att stater förstör fungerande komplexa samhällen som kräver lokal kunskap för att fungera effektivt.
Den 19 juli denna sommar avled James C Scott. Och trots att boken Seeing Like a State på många sätt är banbrytande och har hyllats av såväl vänster- som högerdebattörer (om än av olika skäl), så har boken tyvärr inte översatts till svenska.
Scott beskriver problemet med statlig harmonisering på följande sätt i boken:
Officials of the modern state are, of necessity, at least one step – and often several steps – removed from the society they are charged with governing.
Som stöd för sin tes tar Scott bland annat upp det så kallade tyska skogsexperimentet. Alla som har tillbringat tid i skogen vet att det är en tämligen kaotisk plats. Träden växer huller om buller, det finns massor av insekter som inte verkar vara till någon större nytta och många djur som springer omkring i skogen efterfrågas inte av jägare.
Vetenskapsmän i Preussen och Sachsen ansåg under andra hälften av 1700-talet att skogen behövde mer statlig planering. Olönsamma träd, blommor och djur skulle avlägsnas tills enbart de som var lönsamma fanns kvar. De tyska beslutsfattarna lyssnade på rekommendationerna och valde att ersätta den kaotiska skogen med enbart granar och tallar. De planterade träden längs långa enhetliga linjer, likt ståtligt marscherande preussiska soldater.
Inledningsvis var projektet en stor framgång. Den nya skogen gjorde det lättare att kartlägga och hugga ner träden, vilket innebar att skogen blev mer lönsam – precis som vetenskapsmännen hade förutspått. I takt med att den biologiska mångfalden minskade försvann också många oförutsägbara faktorer som sänkte skogens lönsamhet. Det blev dessutom lättare att genomföra organiserade experiment för att öka effektiviteten i skogsbruket. Det tyska experimentet var initialt så framgångsrikt att metoden spred sig till andra länder.
Att ta bort skogens naturliga ekosystem visade sig dock få ödesdigra konsekvenser. De som först drabbades var bönderna. Innan reformen hade de använt sig av den ‘kaotiska’ skogen för att bland annat samla ved, jaga och hitta ingredienser till olika mediciner. Men dessa möjligheter försvann när den biologiska mångfalden försvann. De inplanterade granarna och tallarna visade sig också vara sårbara för sjukdomar och jorden försämrades när den biologiska mångfalden minskade. Produktionen av trä sjönk kraftigt och det hyllade tyska skogsexperimentet blev i slutändan ett gigantiskt fiasko.
Ett samhälle kan se både irrationellt och ineffektivt ut på ytan för de som inte har lokal kunskap.
Scott menar att detta visar på risken med att stater ignorerar lokal kunskap och ersätter komplexa lokala system med enkla och förutsägbara strukturer. Ett samhälle eller system kan se både irrationellt och ineffektivt ut på ytan för de som inte har lokal kunskap, men de har ofta utvecklats över en lång tid och har en inre logik som en statlig planerare inte förstår. Att mixtra med dessa system riskerar därför att leda till många negativa konsekvenser som statliga planerare inte kan förutse.
I Seeing Like a State är det främst nationalstaten som granskas. Genom att inte ta hänsyn till lokal kunskap och förutsättningar riskerar stater att genomföra reformer som skadar lokalbefolkningen. I jakten på förutsägbara och lättfattliga system kan staten orsaka stor skada enligt Scott. Detta är en mycket viktig insikt.
***
Tesen som drivs i Seeing Like a State är dock än mer relevant om vi tillämpar den på överstatliga samarbeten i stället för nationalstater. Under senare tid har EU valt att öka makten över medlemsländerna genom att i högre utsträckning försöka harmonisera olika nationella regelverk. Motiven är ädla; det handlar ofta om att öka den ekonomiska tillväxten och bidra till mer jämlika och hållbara samhällen. Men om de nationella beslutsfattarna har svårt att förstå komplexa lokala system så är den förståelsen ännu sämre när besluten tas på överstatlig nivå – än längre bort från de lokala marknader som berörs.
Ett aktuellt exempel på varför denna insikt är relevant i en europeisk kontext är förslaget att införa en kapitalmarknadsunion inom EU. Detta initiativ strävar efter att harmonisera och integrera 27 olika nationella regelverk med syfte att skapa en enhetlig kapitalmarknad. Målet är att underlätta för företag att låna pengar och förenkla gränsöverskridande investeringar, vilket har potentialen att förbättra investeringsklimatet inom EU. Tanken är att en harmoniserad kapitalmarknad ska öka tillgången till riskkapital och därigenom leda till fler banbrytande innovationer och snabbväxande företag; något som är av stor betydelse eftersom tillväxten i EU under en längre tid har halkat efter tillväxten i USA och Kina.
Problemet är att de 27 nationella kapitalmarknaderna inom EU har utvecklats under flera århundraden, vilket innebär att de skapats utifrån lokala förutsättningar som skiljer sig åt mellan medlemsländerna. Länderna har skilda bankväsen, ekonomiska förutsättningar och kulturella värderingar. Detta innebär att det är oerhört komplicerat att harmonisera dessa regelverk. Risken är att en kapitalmarknadsunion kommer att leda till att EU får färre innovationer och snabbväxande företag – tvärtemot målet med harmoniseringen.
Sverige har exempelvis en av EU mest fungerande kapitalmarknader, med stabila och enkla regler som har varit fördelaktiga för företag som är verksamma i Sverige. Detta är ett resultat av lagar och institutioner som växt fram under längre tid, exempelvis aktiebolagslagen (1848), införande av näringsfrihet (1864) och avregleringen av kreditmarknaden (1985). Antalet nettonoteringar på de svenska börserna är högst i hela EU, medan länder som Frankrike och Tyskland har stora nettoutflöden. Detta beror bland annat på att Sverige har en lång tradition av att investera i aktier och fonder i stället för att spara på bankkonton, vilket bland annat har stimulerats av organisationen Aktiespararna. Aktie- och fondmarknaden spelar dessutom en betydande roll i pensionssparandet i Sverige, till följd av bland annat den stora pensionsreformen 1994 och möjligheten att placera tjänstepensioner på aktiemarknaden. Dessutom erbjuder Sverige investeringssparkonton (ISK) som gynnas skattemässigt.
Den som tror att Sveriges framgångar innebär att EU kommer att bygga sin kapitalmarknadsunion utifrån den svenska kapitalmarknaden lär bli besviken.
Men den som tror att Sveriges framgångar innebär att EU kommer att bygga sin kapitalmarknadsunion utifrån den svenska kapitalmarknaden lär bli besviken. Det troliga är snarare att länder med sämre fungerande kapitalmarknader, som Frankrike och Italien, kommer att använda sitt inflytande för att den nya kapitalmarknadsunionen ska harmonisera med de regelverk som dessa länder redan har.
Likt de tyska bönderna under skogsexperimentet riskerar Sverige därmed att drabbas hårt av en kapitalmarknadsunion inom EU. De europeiska beslutsfattarna kommer troligen inte vara förmögna att ta till sig den lokala kunskap som över lång tid lett till att den svenska kapitalmarknaden utvecklats till en av de mest välfungerande i Europa.
Scott visar i Seeing Like a State att många statliga initiativ misslyckas på grund av brist på lokal kunskap och förståelse. Ytterligare ett exempel på ett överstatligt initiativ som riskerar att gå snett är den aktiva och selektiva industripolitiken inom EU. Under senare tid har EU betalat ut och godkänt allt mer selektiva stöd till företag, där en stor del går till investeringar i grön teknologi för att möjliggöra den gröna omställningen.
Problemet med denna aktiva industripolitik är att den ger konkurrensfördelar till de som får stöd, medan de företag som inte får stöd missgynnas. De selektiva stöden snedvrider därmed konkurrensen både mellan företag och mellan medlemsländer i EU. En uppenbar risk är att de större och mer inflytelserika EU-länderna, som exempelvis Tyskland och Frankrike, lyckas få mer stöd godkända, vilket också verkar vara fallet.
Den selektiva industripolitiken bygger ytterst på en föreställning att beslutsfattarna i EU kan förutse vilka teknologier som kommer att vara framgångsrika framöver, samt vilka företag som behöver statligt riskkapital för att kunna växa och skapa fler innovationer. Det är dock svårt att på förhand veta vilka teknologier som kommer att vara mest effektiva, samt vilka företag som behöver statliga stödinsatser för att förverkliga sin tillväxtpotential. Frågan är hur beslutsfattare inom EU ska klara av ta sådana beslut när professionella investerare med lokal kunskap har svårigheter att göra detta till följd av bristfällig information?
Utvärderingar av nationella satsningar på selektiva företagsstöd visar att de oftast misslyckas. Svårigheterna att uppnå ett positivt resultat är dessutom större i en union präglad av stora skillnader mellan medlemsländerna. Beslutsfattare som befinner sig längre bort från den lokala marknaden som berörs har inte bättre information, utan sämre. Insikten som Scott förmedlar i boken Seeing Like a State innebär därmed att EU:s aktiva industripolitik riskerar att leda till färre snabbväxande företag och att satsningarna på gröna teknologier i slutändan inte visar sig vara konkurrenskraftiga.
De två exemplen som diskuteras ovan utgör exempel på omvälvande reformer inom EU, där överstatliga ingrepp riskerar att förvärra snarare än förbättra situationen. Skillnaderna mellan länderna är för stora och för komplexa, vilket leder till att ett försök att harmonisera regelverken sannolikt kommer att misslyckas. Risken är uppenbar att denna politik leder till att EU fortsätter att tappa i tillväxtkraft gentemot USA och Kina.
Att EU försöker skapa harmoniserade och enhetliga system går dessutom mot själva grundtanken med EU. Som Adam Danieli tidigare skrivit i Smedjan är det europeiska samarbetet byggt på institutionell konkurrens och olikheter mellan medlemsländerna. Medlemsländerna har olika värderingar, ekonomiska system och historia. Genom att över tid konkurrera med varandra kommer de system som är mest effektiva att vinna, oavsett om det handlar om hur kapitalmarknaden är uppbyggd eller hur staten på bästa sätt skapar fler innovationer och snabbväxande företag. Att försöka tvinga fram enhetlighet i en union byggd på olikheter riskerar att på sikt underminera hela unionen.
***
Jag började denna text med att redogöra för det tyska skogsexperimentet. Men vet ni om att det pågår ett nytt skogsexperiment inom EU? Med syftet att snabbare nå unionens klimatmål har EU föreslagit en rad åtgärder för att öka kolinlagring, vilket riskerar att leda till minskad avverkning av skog. Konsekvensen blir en allvarlig inskränkning av den privata äganderätten eftersom EU får mer makt över hur skogsägare använder sin mark. EU:s mer kortsiktiga åtgärder och krav är inte anpassade för de boreala skogarna, där tillväxten sker långsammare och där det tar längre tid mellan avverkningarna. Enligt beräkningar från Danske Bank riskerar EUs krav att leda till minskad kolinlagring, tusentals förlorade jobb och stora nedläggningar inom den svenska skogsindustrin. Risken är uppenbar att detta kommer att sluta som det tyska skogsexperimentet – i ett praktfiasko: oavsett hur goda intentionerna är.
Slutsatsen är att de europeiska beslutsfattarna borde ta till sig insikterna från Seeing Like a State och inse att harmonisering sällan fungerar. Medlemsländerna inom EU har mer lokal kunskap, vilket innebär att de vet vilka lagar och regler som fungerar bäst för dem. Om de inte orkar läsa boken så kan de i stället lyssna på den norrländska gruppen Euskefeurat när de i låten Härifrån till Bryssel sjunger:
Så nog fattar jag ändå
Att det är långt härifrån till Bryssel
Och ännu mycket längre ifrån Bryssel och hit
Omslagsfoto: Lars Pehrson/SvD/TT
I Monty Python and The Holy Grail (1975) stoppas Kung Arthur vid ett tillfälle på sin resa av den svarte riddaren, som låter meddela att ingen får resa genom hans skog. Arthur försöker förhandla med honom, men snart har de båda dragit sina svärd. En kort slagväxling senare hugger Arthur av vänsterarmen på den svarte riddaren.
– Stå nu åt sidan, säger Arthur.
– Det är bara en skråma, svarar den svarte riddaren.
– En skråma?! Hela din arm är av!
– Jag har varit med om värre.
Och så fortsätter duellen, tills Arthur hugger av även den högra armen och utropar seger. Han böjer sig på knä för att tacka Gud, men blir sparkad i huvudet av den svarte riddaren, som inte gett upp. “Det är bara ett köttsår”, säger han, och hetsar vidare.
Jag kommer att tänka på scenen när jag läser DN Debatt (18/8), där Elinor Odeberg och Vilgot Österlund på tankesmedjan Arena Idé radar upp krav som de anser att Socialdemokraterna bör ställa för att släppa fram ny kärnkraft. Regeringen, skriver företrädarna, behöver parlamentarisk enighet för att få långsiktiga spelregler och företag som vågar investera i ny kärnkraft. Det förhandlingsläget bör oppositionen utnyttja för att ställa krav om att kärnkraften ska vara statlig, att staten borde upprätta ett byggbolag för bostäder och att regeringen ska inrätta ett stort infrastrukturprogram.
Det är ett rätt märkligt förslag att S borde använda kärnkraften som utpressning för att få till reformer inom bostadspolitik och infrastruktur. Energipolitik är viktigt, faktiskt en av de grundläggande byggstenarna för hela det industriella samhället. Det hade varit rimligt att kräva av Socialdemokraterna att de hade egna övertygelser på området – sådana som inte bara är taktiska brickor eller spelmarker att använda i en kohandel.
Det var den opinionen som 2022 fick Socialdemokraterna att panikvända i frågan bara en vecka före valet.
Men dessutom är Arena Idés debattartikel grundad på en felläsning av det parlamentariska läget i energipolitiken. Artikeln bygger på att regeringen behöver Socialdemokraternas stöd. I själva verket är det tvärtom. Under och efter energikrisen fick en redan kärnkraftsvänlig opinion en tydlig skjuts uppåt, när fler väljare fick se svart på vitt vad kärnkraftsnedstängningarna fick för konsekvenser för hushållens elpriser, industrins konkurrenskraft och Sveriges klimatutsläpp. Numera vill nästan 60 procent av väljarna fortsätta använda kärnkraft och bygga nya reaktorer vid behov. Lägg till detta de 25 procent som vill fortsätta använda kärnkraft men inte bygga nytt. Antalet som vill avveckla kärnkraften helt är numera under 10 procent.
Det var den opinionen som 2022 fick Socialdemokraterna att panikvända i frågan bara en vecka före valet. Sedan dess har partiet försökt göra det trovärdigt att man både vill bevara och se ny kärnkraft. Men eftersom man samtidigt velat behålla privilegiet att kritisera regeringen och dess “ensidiga fokus på kärnkraft” kvarstår oklarheterna om vilken energipolitik som egentligen skulle bli gällande vid ett regeringsskifte.
Problematiken är snarlik den som S även möter i migrationspolitiken, där partiet vill göra gällande att man numera är för en mycket stram linje. Men man förklarar varken hur den migrationspolitiska inriktningen eller den nya kärnkraftsvänliga positionen ska jämkas ihop med samarbetspartiernas ståndpunkter. För Tidöpartierna är detta en gåva, inte ett problem. För varje gång som oppositionen kritiserar energipolitiken gör man det samtidigt troligare att den kommer att bli en valfråga även 2026.
När man sitter i den rävsaxen är man inte i stånd att ställa några krav på regeringen, och särskilt inte i frågor som inte ens har att göra med energipolitiken. Snarare framstår man som den svarte riddaren, som efter att ha fått både armar och ben avhuggna av Arthur föreslår att man ska “call it a draw”.
***
Sedan valet 2022 har det varit en vanlig uppfattning att en ny, bred energiöverenskommelse måste komma på plats för att ge långsiktiga spelregler för branschen.
Frågan är bara om potentiella investerare i energisektorn skulle lita på att nästa energiuppgörelse blir mer långsiktigt hållbar än tidigare handslag på området. Energiöverenskommelsen från 2016 höll bara i ungefär tre år. Innan dess fanns ett flertal inriktningsbeslut och uppgörelser där centrala beståndsdelar övergetts eller omförhandlats, ofta efter bara några år.
Efter 1980 års folkomröstning fattade riksdagen beslut om att kärnkraften skulle vara avvecklad till 2010, vilket som bekant övergavs när slutåret väl närmade sig. 1991 års energiuppgörelse mellan Socialdemokraterna, Folkpartiet och Centerpartiet blev startskottet för subventioner till förnybar energi och inte minst etanol som fordonsbränsle, något som sedan förstärktes av 2006 års pumplag och ledde till en snabb uppgång för E85 i tanken. Sedan svängde politiken igen, Alliansregeringen avskaffade subventionerna och S-regeringen införde 2015 en skatt som gjorde bränslet mycket dyrt. I kombination med att vissa bilägare fått problem med motorn och fick bekosta reparationerna själva självdog försäljningen av etanolbilar.
Trots ambitioner om långsiktighet har de alla fallit, och energipolitiken har svängt i takt med vinden.
1997 gjordes ytterligare avsteg från 1980-talets kärnkraftsinriktning när en uppgörelse mellan S, V och C gav regeringen rätt att stänga reaktorer med politiska beslut, vilket ledde till nedstängningarna av Barsebäck 1 (1999) och 2 (2005). Ytterligare några år senare hade dock Centerpartiet ändrat sig igen, och som en del av Alliansens energiuppgörelse 2009 tillät man till och med ny kärnkraft att byggas, om än på marknadsmässiga villkor och begränsat både sett till antal reaktorer och geografiska platser. Det ledde till att Vattenfall inledde ett nybyggnadsprojekt, gjorde en ansökan till Strålskyddsmyndigheten och köpte mark vid Ringhals. Detta projekt avslutades dock efter regeringsskiftet 2014, när S och MP “tog ett helhetsgrepp” om styrningen av Vattenfall. Året efter chockhöjdes effektskatten på kärnkraft och ledde till ytterligare nedläggningsbeslut.
Alla energiöverenskommelser har inte varit lika breda som den 2016, men flera av dem har varit blocköverskridande och haft den uttalade ambitionen att ge branschen långsiktiga spelregler. Trots det har de alla fallit, och energipolitiken har svängt i takt med vinden.
Det som på sikt kan göra energipolitiken hållbar över decennier är inte främst uppgörelser och formella överenskommelser utan att en bred majoritet i riksdagen i praktisk handling visar att man är överens om inriktningen och inte tänker ta strid om den.
Varje lördag får du som prenumerant (gratis) ett nyhetsbrev med exklusiv text av Svend Dahl och lästips från veckan som gått. Dessutom unika erbjudanden på Timbro förlags utgivning.
Om Socialdemokraterna är för kärnkraft, som de påstår, kan de förstås rösta för de förändringar som regeringen föreslår och deklarera att de ståndpunkter som man antagit inte är föremål för förhandling vid ett regeringsskifte. Hittills har man tvärtom röstat nej till det mesta. I vintras påpekade exempelvis Ulf Kristersson, Ebba Busch och Romina Pourmokhtari att S röstat nej till att tillåta kärnkraft på fler platser än de befintliga reaktorerna, att man röstat nej till att byta ut ordet “förnybart” mot “fossilfritt” i de energipolitiska målen och att man i Europaparlamentet inte velat ta ställning för att kärnkraften ska behandlas som andra fossilfria kraftslag. Inte heller har S gjort några förtydliganden om hur Miljöpartiets och Vänsterpartiets kärnkraftsmotstånd ska hanteras vid ett eventuellt regeringsskifte.
En ny energiuppgörelse där S är med skulle naturligtvis inte skada. Men innan dess borde man kunna förvänta sig att det stora oppositionspartiet visar att man menar allvar med långsiktigheten.
Den kände socialpsykologen Jonathan Haidts senaste bok The Anxious Generation (Penguin Press, 2024) utforskar vad som hände med generationen som föddes efter 1995, också känd som Generation Z och den första generationen att genomgå puberteten i den virtuella världen. Det är, enligt Haidt, en generation med bristande impulskontroll, som sålt sin uppmärksamhet och sitt medvetande till techjättarna, och som mår psykiskt sämre än tidigare generationer.
Haidt skyller den ökade psykiska ohälsan på 2010-talet på smartphones och sociala mediers framgång. För problemen erbjuder han en uppsättning av lösningar: telefonfria skolor, inga smartphones före gymnasiet och inga sociala medier före sexton års ålder.
Boken som släpps i svensk översättning till hösten av förlaget Fri Tanke har ett tydligt budskap – barns uppväxt har förändrats från att präglas av utforskande lek till att domineras av skärmtid.
Barn saknar skydd online, men är överbeskyddade i den fysiska världen.
Författaren gör intressanta observationer, som att barn saknar skydd online, men är samtidigt överbeskyddade i den fysiska världen. Lekplatser i dag är säkrare än någonsin, men i sin strävan efter säkerhet kan de vara så riskfria att barn går miste om möjligheten att utforska och lära sig hantera risker, som att ibland slå sig. Utan fri lek blir de oförankrade i verklig gemenskap. På så sätt fragmenteras också våra relationer, menar Haidt.
När barn växer upp i en virtuell värld där de inte behöver använda sina riktiga namn och uttrycker känslor genom emojis kan de också snabbt klicka på en knapp för att bli av med någon de inte känner sig tillfreds med. Det påverkar mellanmänskliga relationer och hur man hanterar dem i verkliga livet. Människor blir alltmer utbytbara och förvandlas till varumärken. På Instagram och Facebook förväntas perfekta och retuscherade inlägg delas – inte bara för att skådas – utan också för att dömas av vänner och främlingar.
Haidt uppmärksammar framförallt de skadeverkningar som han anser åstadkommits av medieplattformar: minskat umgänge med andra, impulsivitet, minskad sömn, beroende och splittrad uppmärksamhet.
Problembilden och argumenten som Haidt skildrar speglar en debatt som sker parallellt i Sverige. Socialminister Jakob Forssmed (KD) har uttryckt att barns skärmtid är vår tids största hälsofråga. Liberalerna vill införa skärmlås och “föräldragodkännande” för att barn ska få använda sociala medier. Enskilda läkare likställer techindustrin med tobaksbolagen och efterfrågar politiska regleringar. Förslagen och debattinläggen tycks ha fått ett starkt gensvar bland många föräldrar med barn i skolåldern. En hel del familjer verkar känna att barnens skärmtid blir för lång och att de sociala medierna utövar negativ påverkan, men utan att veta hur man ska få stopp på det. I stället hoppas man att politiken ska komma med lösningen.
Att införa förbud och åldersgränser har ingen resonans med hur folk lever i dag.
Risken är dock uppenbar att debatten mynnar ut i symbolpolitiska förslag, som i den mån de är verkningsfulla mest gör skada. Att införa förbud och åldersgränser har ingen resonans med hur folk lever i dag. Situationen är mer komplex och nyanserad än den förenklade framställning som både Haidt och Liberalerna gör gällande.
För vad den svenska debatten och Haidts bok tar upp i mindre utsträckning är de positiva effekter skärmar kan ha på vårt välbefinnande. Debatten i fråga har blivit polariserad, åsiktsutbytet enkelspårigt och forskningen snedfördelad när merparten är inriktad på negativa effekter och skadlig inverkan.
Skärmar är här för att stanna. Vi är djupt inne i digitaliseringen, oavsett vad vi tycker om det. Det råder dessutom delade meningar bland forskare kring vilka effekter skärmtiden och sociala medier egentligen har.
Det finns exempelvis forskning som visar att den digitala medieteknologin skapar fantastiska möjligheter till social samvaro, underhållning och lärande. När vi använder sociala medier aktivt och interagerar med andra, snarare än att bara scrolla passivt, leder det till starkare relationer och förbättrad psykisk hälsa. Annan data pekar på att de som inte använder skärmar alls har störst risk för depression. Sociala medier kan därför vara till hjälp för de ungdomar som är mest sårbara.
Nolltolerans mot skärmtid för de minsta barnen är likaledes orealistisk eftersom de används såväl administrativt som pedagogiskt. När småbarn använder surfplattor för att spela pedagogiska spel, utvecklar de både språkkunskaper och problemlösningsförmågor.
Debatten bör alltså inte kretsa kring om vi använder sociala medier – utan om hur vi använder dem.
Vi bör också fråga oss hur mycket av den ökade psykiska ohälsan bland unga som kan tillskrivas andra faktorer.
I andra led bör vi också fråga oss hur mycket av den ökade psykiska ohälsan bland unga som kan tillskrivas andra faktorer, exempelvis samtidens större öppenhet i att tala om psykiska besvär, eller tendensen att patologisera vad som egentligen är normala aspekter av mänskliga känslor.
Kanske kan det också vara så att utvecklingen av sociala medier underlättat möjligheten att ryckas med i politiska och livsstilsmässiga rörelser. Där internetgemenskaper som utgörs av främst flickor förhärligar vissa typer av medicinska tillstånd. Inom psykiatrin är det inte ovanligt med kulturbunden ”social smitta”. Det går att spåra historiskt. Pro-ana-rörelsen från slutet av 1990-talet exemplifierar detta. Anorexi, som tidigare drabbade enstaka individer, blev genom denna rörelse ett mer utbrett fenomen.
Även om statistiken som Haidt redovisar i boken är utförd på amerikanska barn, menar han att trenden av ohälsa bland unga är ett fenomen i hela västvärlden. Men hur ser det egentligen ut med svenska barns psykiska hälsa?
Faktum är att det finns rapporter som talar emot Haidt även här. Enligt en rapport från Folkhälsomyndigheten mår de flesta skolbarn i Sverige överlag bra. Undersökningen, som görs vart fjärde år, samlar data om hälsa, livsvillkor och levnadsvanor bland 11-, 13- och 15-åringar. Den senaste (2021/2022) visade att majoriteten av barnen rapporterar god hälsa och positiva levnadsvanor. Det finns dock variationer beroende på ålder, kön och socioekonomiska faktorer, med vissa grupper som upplever högre nivåer av stress och psykisk ohälsa.
Samtidigt belyser en annan rapport från Folkhälsomyndigheten en ökning av psykisk ohälsa bland svenska barn och ungdomar. Rapporten visar att andelen som upplever ångest och depression har stigit sedan tidigt 2000-tal. Antalet som söker vård för psykisk ohälsa har fördubblats mellan 2006 och 2016, och trenden har fortsatt därefter.
Sammantaget visar de senaste rapporterna både positiva och negativa trender: de flesta svenska skolbarn mår bra, men det finns en ökning av psykisk ohälsa inom vissa grupper.
Med det sagt innebär det inte att Haidt har helt fel i sina analyser – snarare att fler faktorer bör vägas in i ekvationen för att dra befogade slutsatser.
På den andra sidan av samma mynt finns naturligtvis problem med sociala medier som bör betonas i debatten, särskilt techföretagens sätt att hantera sina plattformar. Det gäller allt från hur de behandlar integritetsfrågor och datainsamling till brister i att hantera spridningen av desinformation och dess konsekvenser.
Det är lätt att hålla med om Haidts analys om att sociala medier representerar ett marknadsmisslyckande.
Det är därför lätt att hålla med om Haidts analys om att sociala medier representerar ett marknadsmisslyckande. Men vad menas med det?
Jo, när vi tillåter barn att överge sin data till techföretag som inte har deras bästa i åtanke, kan vi inte förvänta oss att företagen frivilligt kommer försaka användare och vinster för att slå vakt om de unga. Facebook prioriterar vinster eftersom de måste hålla sina aktieägare nöjda. På en fri marknad förväntas företag följa marknadsmekanismer: om du skadar kunderna, förlorar du dem. Men här misslyckas marknaden eftersom barnen inte är de verkliga kunderna – de är produkten. Deras uppmärksamhet säljs till annonsörer.
Det finns också problem med sociala medie-företagens oligopolitiska ställning och de omfattande datamängder som de lagrar om sina användare. Få forskare har tillgång till data från Facebook eller andra plattformar, medan dessa företag vet allt om användarna och kan rikta sig in på dem. Denna asymmetriska information är ett dilemma.
***
Barn och unga har alltid befolkat världar som verkar främmande och skrämmande för sina föräldrar – internet är en sådan plats. Men skärmarna här för att stanna. Och i stället för att hänfalla till alarmism och moralpanik bör vi hitta en realistisk och lämplig inställning till hur vi ska förhålla oss till dem.
Barn som skyddas från allt som kan innebära minsta risk får aldrig chansen att lära sig hantera livets utmaningar. Att ge dem möjligheten att leka utan ständig övervakning är därför en rimlig hållning. Föräldrar som begränsar sina barns telefonanvändning före läggdags är också en realistisk utväg. Men detta är ett individuellt ansvar – inte statens.
Varje lördag får du som prenumerant (gratis) ett nyhetsbrev med exklusiv text av Svend Dahl och lästips från veckan som gått. Dessutom unika erbjudanden på Timbro förlags utgivning.
Att fokusera enbart på direkta förbud i enskilda människors och familjers privatliv är en förenklad lösning på ett mer komplext problem. Därför ser jag goda anledningar att se över möjligheten att utkräva ökad transparens och ansvar från techjättarnas sida. Det innefattar krav på att företagen lämnar ut viss data till forskare och tillsynsmyndigheter som gör det lättare att investera i forskning som undersöker effekten av sociala medier.
Med den utgångspunkten kan vi utveckla riktlinjer och standarder för algoritmer baserade på vetenskaplig analys, vilket ger oss en mer rättvis grund för att hantera de utmaningar som medieplattformar medför. Det är först då vi kan delta i debatten med välgrundade argument.
Men framförallt söker jag trendlinjer där korrelation skiljs från orsak och där det finns vetenskapliga studier som inte missbrukas för att få stöd för sin åsikt. Så vad kommer hända med Generation Z? En sak är i alla fall säker. Vi bör fundera över vad vi lägger tid på i våra liv. Uppmärksamhet är det mest värdefulla vi har. Javisst, självdisciplin är svårt – men att stänga av aviseringar – det är lätt.
Städer dras med ett ohälsosamt rykte. Avgaser, bilar, stress och snabbmat fyller de smutsiga gatorna. Eller? En ny undersökning från HSB visar att stadsbor lever ett friskare och lyckligare liv.
Bostadskooperationen HSB undersökte Sveriges 15 största städer för att ta reda på var landets friskaste människor bor, för att inspirera framtidens stadsplanering. HSB kom fram till fyra sammanfattande ord för att beskriva en ultimat stadsdel: Täta, gröna, nära och kopplad. Möjligheten att kunna gå och cykla samt en god luftkvalitet lyftes fram som centrala aspekter av undersökningen. Exempel på landets bästa områden enligt undersökningen är Möllevången i Malmö, Nöden-Ulrikedal i Lund, Majorna i Göteborg och Sydöstra Södermalm i Stockholm, någonting som också avspeglas i kvadratmeterpriserna.
Balans mellan det urbana och det gröna visar sig vara avgörande för att främja fysisk och psykisk hälsa
Ett viktigt resultat av undersökningen är att den moderna staden inte bara handlar om att bygga bostäder, utan om att skapa miljöer där människor kan trivas och leva ett hälsosamt liv. Framtidens städer behöver vara multifunktionella, där bostäder blandas med arbetsplatser, kulturutbud och grönområden. En levande stadsdel kräver en kombination av urbana och gröna inslag som tillsammans bidrar till en högre livskvalitet. Denna balans mellan det urbana och det gröna visar sig vara avgörande för att främja både fysisk och psykisk hälsa bland invånarna.
Få personer lyckas uppfylla Världshälsoorganisationens riktlinjer om fysisk aktivitet 150 minuter varje vecka. Det blir dock lättare att få in sin vardagliga motion om man inte är så beroende av sin bil, menar undersökningen. Välplanerade städer med god tillgång till kollektivtrafik och parker ökar den fysiska aktiviteten med mellan 44 och 133 procent.
Stadsbor som flyttar ut på landet eller till en villaförort brukar prata om längtan efter ett enklare liv. Även fast livet på landet kan bidra med ett lugn, blir man också helt beroende av bilen för att ta sig till jobb, skola och samhällsservice. I staden är bilen inte lika central för att klara vardagen, vilket rapporten understryker som positivt. En av de tydligaste slutsatser är nämligen att det oftast är luftkvaliteten som drar ner en stadsdels betyg i det slutgiltiga resultatet. Därför är det en bra idé att begränsa bilar i städer.
För att skapa denna typ av attraktiva stadsmiljöer behöver stadsplaneringen främja att kollektivtrafik, affärer, skolor och restauranger ligger tillräckligt nära för att det ska kännas naturligt att gå eller cykla till dem.
Denna typ av vardagsmotion kan visa sig avgörande för en individs hälsa. Risken för diabetes är två till tre gånger högre för personer som bor i ett område med sämre förutsättningar för vardagsmotion. Cykeln är inte bara en frihetsmaskin, utan även en hälsomaskin.
Cykeln är inte bara en frihetsmaskin, utan även en hälsomaskin.
För att en stad ska kunna vara så varierad behövs mer än 75 invånare per hektar, visar en studie av stadsstrukturen i 585 europeiska städer i den vetenskapliga tidskriften Nature. Det är alltså nödvändigt med en viss befolkningstäthet för att skapa det ovan nämnda serviceunderlaget inom cykel- och gångavstånd.
Flera av de bästa stadsdelarna har just den tillgången och blandning av flerfamiljshus och radhus, parker, mataffärer och restauranger. Det gör dem inte bara roliga och spännande, utan också bra för hälsan. Fler stadsdelar som Möllevången, Majorna och sydöstra Södermalm borde byggas i framtiden.
Trots att svenska patienter har lagstadgad rätt till vård inom en viss tid, överskrids den regelbundet för många patienter i flera regioner. Den så kallade vårdgarantin är långt ifrån en garanti, snarare är det ett mål som många regioner misslyckas med att nå.
Samtidigt lägger Sverige mycket stora summor pengar på hälso- och sjukvården. År 2022 motsvarade utgifterna 10,5 procent av Sveriges BNP. Att lägga mycket resurser på ett politiskt område är ett sätt att signalera att man bryr sig om och prioriterar det området, men sällan leder det någon vart om inte resurserna används effektivt – vilket inte alltid är givet i den offentligt drivna vården.
Att lägga mycket resurser på ett politiskt område leder sällan någon vart om inte resurserna används effektivt.
Ordet effektivitet används flitigt i sjukvårdsdebatten, men innebörden av begreppet konkretiseras sällan. I grunden är konceptet relativt enkelt. Ju fler gånger man gör något desto bättre och snabbare blir man. Första gången en läkare genomför en höftledsoperation kommer skilja sig från hundrade gången samma operation genomförs. I processen har läkaren genom prövning lärt sig hur operation ska ta så kort tid som möjligt, samtidigt som hög kvalitet bibehålls. Finjusteringar i små moment, som hur långt snittet är i knäet eller var instrumentbordet är placerat i rummet, är det som gör att en läkare kan behandla ytterligare en till patient.
Denna renodling av operationsprocessen kräver däremot att läkaren får möjlighet att lägga tid på att genomföra samma operation upprepade gånger. Företag som fokuserar på en huvudsaklig produkt eller tjänst är oftast mer framgångsrika än de som spretar, och det gör att med tiden så kan företag bedriva sin verksamhet för lägre kostnad och samma, om inte högre, kvalitet. Detsamma gäller i sjukvården.
Därför kan just många privata vårdgivare i flera fall erbjuda operationer för lägre kostnad med samma kvalitet. I en jämförande analys av privata vårdgivares ersättning och offentliga vårdgivares kostnader i Västra Götalandsregionen (VGR) och Region Skåne, som branschorganisationen Vårdföretagarna låtit göra, fann man att kostnadsbesparingar på flera miljoner kunde göras om 25 procent av de operationer som i dag genomförs i offentlig regi flyttades till privata utförare. Det gällde höftprotesoperationer, knäprotesoperationer, operationer av grå starr och framfallsoperationer. Samtidigt var andelen reoperationer inom två år – SKR och Socialstyrelsens nationella kvalitetsindikator – i nästan samtliga fall mindre för operationerna i privat regi. Dessa besparade kronor hade kunnat användas för att operera fler patienter och korta vårdköerna.
Dessa besparade kronor hade kunnat användas för att operera fler patienter och korta vårdköerna.
Trots detta finns ett starkt motstånd till de privata vårdgivarna. Vissa är skeptiska av ideologiska skäl och vill inte se vård i privat regi överhuvudtaget, medan vissa oroar sig över att vinst premieras över patienternas behov.
Men existensen av sjukvård i privat regi innebär inte att vård enbart behöver reduceras till mätbara resultat som ska effektiviseras, sekund för sekund eller patient för patient. Effektivitet är ett av flera värden som borde värnas. Vissa delar av vården kräver även annat av sjuksköterskorna och läkarna, exempelvis kan tid med svårt sjuka patienter vara viktigt för att kunna identifiera rätt behandlingsplan. För att kunna förlänga mötet med patienten kan däremot effektiviseringar av andra delar av sjukvården, bland annat operationer, vara nödvändiga.
Och för att uppnå det är privata vårdföretag ett viktigt komplement till den offentliga hälso- och sjukvården. Genom sin specialisering kan de driva på för effektivisering, så att mer tid kan ägnas åt det som är viktigast – att ge så många som möjligt högkvalitativ vård i tid.
Medan nyhetsrapporteringen från Afrika ofta handlar om konflikter och korruption, finns det även betydande potential för ekonomiska och tekniska framsteg i regionen. Afrika är en framtida tillväxtregion. Demografi är en viktig drivkraft för mänskliga framsteg, och Afrikas befolkning växer när stora delar av resten av världen upplever en krympande befolkning.
Ur ett historiskt perspektiv var kuststäderna i Nordafrika under årtusenden en teknologiskt avancerad del av världen. Tills den moderna västerländska kapitalismen började formas i italienska stadsstater under renässansen, var handelsstäderna och de omgivande regionerna i Nordafrika jordbruksmässigt och industriellt till och med före stora delar av Europa. Under romarriket var till exempel provinserna i Nordafrika några av de mest ekonomiskt välmående. Historiskt sett var även andra delar av Afrika, särskilt de som var kopplade till internationell sjöhandel, teknologiskt avancerade.
Musa I från Mali, som expanderade en handelsfokuserad nation i västra Afrika under 1300-talet, har lyfts fram som en av de rikaste individerna i historien efter justering för inflation. En del av Malis rikedom skapades genom gruv- och metallarbeten, inklusive brytning och förädling av guld. Västafrika är inte bara rikt på naturresurser, utan har också en tradition av att bryta och arbeta med metaller. Traditionen med metallbearbetning, som börjar med koppar, går tillbaka nästan tre tusen år i Afrika söder om Sahara. Modern forskning kan identifiera att de västafrikanska metallbruken under medeltiden baserades på en inhemsk teknologi som skiljde sig från liknande tekniker i Mellanöstern. Metallbearbetningen under medeltiden skedde även med importerade metaller. Historiskt sett kom välståndet inte bara från att afrikanska nationer hade metallresurser, utan också från att de hade tekniskt avancerade metallverkssektorer med långa historiska rötter.
Afrika har historiskt spelat en viktig roll i global teknologisk utveckling och handel, och kan återigen komma att göra det.
Etiopien och andra delar av östra Afrika har också länge varit engagerade i handel och industri, i årtusenden nära sammankopplade genom handel med Europa, Mellanöstern och Indien. För cirka 600 år sedan bidrog exempelvis etiopiska resenärer till diplomatiska förbindelser, handelsförbindelser och teknisk överföring med europeiska nationer, som Italien och Portugal. Denna bakgrund är viktig, eftersom historien kan vägleda hur framtiden sannolikt kommer att utvecklas. Afrika har historiskt spelat en viktig roll i global teknologisk utveckling och handel, och kan återigen komma att göra det.
***
I dag är länderna i Afrika inte lika teknologiskt utvecklade som länder i Nordamerika, Europa eller Asien, men det finns betydande potential för utveckling. Afrikanska länder har förstås en önskan att klättra i värdekedjan genom att ha mer teknik i sin produktion. För att bättre förstå mönstren för tekniska framsteg jämförs i denna text de tjugo största afrikanska ländera i termer av befolkning, ekonomisk frihet, skydd för äganderätt och andel av högteknologisk export. Dessa faktorer är relevanta mått på hur fria länder är för företag, hur väl investeringar skyddas och på teknologisk mognad. Dessutom lyfter texten fram de afrikanska länder som är värdar för deep tech centra – platser där världsledande deep tech företag finns lokaliserade.
Kartläggningen över deep tech centra är från Deep Tech Index. Indexet, producerat av European Centre for Entrepreneurship and Policy Reform (ECEPR) med stöd från Nordic Capital, kartlägger de ledande djupteknologiska centra, med fokus på de nyckelteknologier som formar framtiden. Rapporten fokuserar bland annat på robotik, datorer och kvantdatorer, läkemedel, fintech samt rymden och avancerade material. Andra deep tech områden är artificiell intelligens, greentech, cleantech, biotech samt fotonik och elektronik. Fokus för kartläggningen är den geografiska spridningen av världens ledande företag, i de avancerade tekniker som sammantaget är drivande för den ekonomiska utvecklingen.
Nivån på ekonomisk frihet baseras på att jämföra ländernas poäng i Index of Economic Freedom med varandra. Tanzania, Elfenbenskusten, Madagaskar, Marocko och Ghana har de högsta nivåerna av ekonomisk frihet bland de befolkningsmässigt stora afrikanska länder. I en internationell jämförelse finner Deep Tech Index att de länder som har ett starkare skydd för privat egendom också tenderar att ha en högre andel deep tech-företag per miljon vuxna.
I jämförelsen av afrikanska nationer är det Marocko, Sydafrika, Ghana, Kenya och Tanzania som har det starkaste skyddet för privat äganderätt. Angola och Niger är de två länderna med högst andel högteknologisk export, av all varuexport, följt av Etiopien, Burkina Faso och Elfenbenskusten.
Afrikanska länder som är värdar för världsledande företag inom djupteknologi, nämligen Kenya, Egypten, Uganda och Nigeria, tenderar att prestera relativt genomsnittliga när det gäller ekonomisk frihet, skydd av privat egendom och högteknologisk exportandel av varor. Befolkningsstorlek och geografi kan förklara mönstret. Länder med större befolkning tenderar att ha mer av stordriftsekonomi som behövs för att teknikföretag ska stiga till världsledande nivåer. Mindre afrikanska nationer som är mer öppna för fritt företagande, och till och med har höga nivåer av högteknologiska varor i sin export, kan i stället ha fler medelstora snarare än världsledande deep tech-företag. Det är ett typiskt mönster att de länder som är mindre och mer kopplade till sjöhandel, också tenderar att ha bland de starkaste frimarknadspolitikerna, men saknar stordriftsfördelar på grund av mer begränsad befolkning.
Världsledande innovationscentra för cleantech finns i afrikanska stadsregioner som Lagos, Abuja, Kairo och Kampala.
Afrikanska cleantech-innovationer är fokuserade på att hantera stadsutvecklingens påfestningar på miljön. Världsledande innovationscentra för cleantech finns i afrikanska stadsregioner som Lagos, Abuja, Kairo och Kampala.
Lagos är också ett centrum för världsledande fintech-utveckling. Finansiell teknologi är en nyckel för att uppnå tillväxt i ekonomin, och kan ibland också spela en viktig roll för finansiering av nya företag och tillväxt bland existerande. Utvecklingen av fintech i Afrika är nära kopplat till att släktingar skickar pengar över gränserna.
Nairobi är ett världsledande centrum för utveckling av fotonisk och elektronisk teknik, såväl som för robot och kommunikationsteknik. Kenya har en relativt hög nivå av ekonomisk frihet och starkare skydd för privat egendom än de flesta andra större afrikanska nationer. I huvudstaden Nairobi finns ledande deep tech företag i två viktiga teknikområden. Detta möjliggör en framtida potentiell ökning av andelen av exportintäkterna som kommer från högteknologiska varor.
***
Att följa, förstå och bättre förutsäga framtiden för afrikansk djupteknologi är inte bara en fråga om intellektuell nyfikenhet. Det finns också ett betydande värde, de som bättre kan förstå var framstegen sker kan också vara en del av det. I dag liksom tidigare i historien finns flera ledande noder i Afrika, ekonomiskt och teknologiskt. Att det saknas ett enskilt land eller region som ligger långt före de andra, kan vara en betydande styrka för Afrikas kommande teknologiska utveckling. Anledningen är att denna situation främjar institutionell konkurrens. Många afrikanska länder har idag starka drivkrafter, och en tydlig vilja, att ligga före sina grannar i utvecklingen.
Denna institutionella konkurrens är kanske den viktigaste fördel som Afrika, med växande nivå av teknologisk sofistikation och en växande befolkning, har inför den framtida utvecklingen. Konkurrens mellan länder att ha de bästa systemen skapar på lång sikt grogrunderna för trygghet och rättssäkerhet, utbyggd utbildningssektor, starka högskolor och växande företag. För många afrikanska länder är målsättningen att ha en växande ekonomi och klättra på den teknologiska värdekedjan. De afrikanska länder som lyckas bäst kommer framöver att spela en viktig roll för den ekonomiska och teknologiska utvecklingen i världen.
Marginalskatten på arbetsinkomster, det vill säga skatten på den sist intjänade kronan, är betydligt högre i Sverige jämfört med flertalet av våra viktigaste konkurrentländer. Över en miljon svenskar betalar i dag statlig inkomstskatt, vilket innebär att de får behålla mindre än hälften av en löneökning. Inklusive arbetsgivaravgifter uppgår den högsta marginalskatten till 66,3 procent. Trots detta är de borgerliga ambitionerna på det skattepolitiska området förvånansvärt små inför höstbudgeten. Det saknas också en diskussion om behovet att sänka marginalskatterna för att få fart på tillväxten.
Annorlunda var det i mitten av 1970-talet. Den 10 mars 1976 publicerade Expressen en debattartikel skriven av Astrid Lindgren. Artikeln hade titeln ”Pomperipossa i Monismanien” och var skriven i sagoform. Den handlade om en barnboksförfattare i landet Monismanien; som av en händelse hade slående likheter med en viss Astrid Lindgren. Pomperipossa älskade sitt land och var så stolt över de vise männen som hade styrt landet i över 40 år. De hade skapat ett tryggt samhälle där ingen var fattig och där alla fick sin rättvisa del. Och Pomperipossa, som sålde massvis med barnböcker över hela världen, var stolt över att kunna bidra stort till välfärdskakan.
Men en dag fick Pomperipossa veta att när hon tjänade 100 kronor mer så betalade hon 102 kronor i skatt, det vill säga hennes marginalskatt var 102 procent. Pomperipossa utbrast: ”du pratar, så många procent finns ju inte!”. Men i Monismanien fanns det, till Pomperipossas stora förskräckelse, “hur många procent som helst”. Hon fann det inte längre lönt att skriva fler sagor eftersom den salta sillen blivit så dyr. Sagan slutar med att: “Och så levde den socialunderstödda Pomperipossa lycklig i alla sina dagar. Och några böcker skrev hon aldrig mer.”
Debatten om de höga marginalskatterna bidrog till Socialdemokraternas valförlust.
Debattartikeln slog ned som en bomb inför valet som skulle hållas i september samma år. Den moderata partiledaren Gösta Bohman läste triumferande upp sagan i riksdagens talarstol. Finansminister Gunnar Sträng (S) försvarade sig med att Astrid Lindgren visserligen var duktig på att berätta sagor, men att artikeln innehöll: “…djup osakkunskap i skattepolitikens irrgångar, men det sista begär vi ju inte att Astrid Lindgren ska klara.” Astrid Lindgren kontrade med att siffrorna minsann kom från Riksskatteverket och “att berätta sagor har Sträng alltid varit duktig på, men räkna har han inte lärt sig, det vore bättre om vi bytte jobb”. Debatten om de höga marginalskatterna bidrog till Socialdemokraternas valförlust och satte därmed stopp för 40 års obruten regeringsmakt.
Några år efter Astrid Lindgrens debattartikel angrep också den socialdemokratiska nationalekonomen Gunnar Myrdal de höga marginalskatterna i tidskriften Ekonomisk Debatt. Han menade att skattesystemet gjort Sverige till ett land av fifflare och att:
Starka skäl talar för en drastisk nedbantning av den progressiva inkomstskatten, som är en dålig skatt i många hänseenden och sämre på grund av skattehöjden.
Det blev alltmer uppenbart att något behövde göras åt de höga marginalskatterna och komplexiteten i skattesystemet. Redan 1981 sänktes marginalskatterna i en skatteuppgörelse som har kommit att kallas för ”Den underbara natten”. 1990-1991 genomförde sedan den socialdemokratiska regeringen och Folkpartiet vad som kom att kallas för århundradets skattereform. En av dess bärande principer var hälften kvar, det vill säga att ingen arbetstagare skulle behöva betala mer än 50 procent i marginalskatt.
***
Att höga marginalskatter har en negativ effekt på den ekonomiska tillväxten har länge varit känt bland nationalekonomer. I dag får en arbetstagare som betalar den högsta marginalskatten (inklusive arbetsgivaravgift) endast behålla cirka 34 procent av lönen vid extra arbete, vilket skapar starka drivkrafter att avstå från att arbeta mer.
Höga marginalskatter leder därmed till färre arbetade timmar och en lägre bruttonationalprodukt. Det blir också svårare för företagare att rekrytera internationell kompetens när marginalskatten är hög, något som har en direkt negativ effekt på företagens produktivitet. Högutbildade personer med spetskompetenser är eftertraktade i många länder och hur mycket de får behålla i lön efter skatt är en avgörande faktor för var de väljer att bo och arbeta. Slutligen leder också höga marginalskatter till att det blir mindre lönsamt att vidareutbilda sig, vilket i sin tur hämmar tillväxten. Enligt OECD är Sverige numera ett av de OECD-länder där det är minst lönsamt att utbilda sig.
Den viktigaste frågan för politiker i Sverige borde därför vara hur de möjliggör en högre tillväxttakt.
Slutsatsen är att det finns ett stort behov av att sänka de högsta marginalskatterna för att stärka Sveriges produktivitet och tillväxt, något som också lyftes av Produktivitetskommissionen. I deras delbetänkande som presenterades under våren skriver de bland annat att:
Förutom att minska incitamenten att på olika sätt investera i humankapital förväntas höga marginalskatter även påverka viljan att anstränga sig på jobbet och ta på sig arbetsuppgifter med mer ansvar samt påverka karriärval.
Behovet av att öka Sveriges tillväxt och produktivitet är akut. Tillväxten har varit mycket svag under senare tid och Sverige är ett av de OECD-länder som tappat flest placeringar i den så kallade välståndsligan. Enligt Svenskt Näringsliv skulle Sveriges BNP kunna växa med 1 505 miljarder mer fram till 2050, om den genomsnittliga tillväxttakten ökade med ynka 0,5 procentenheter. Den viktigaste frågan för politiker i Sverige borde därför vara hur de möjliggör att välståndet i Sverige ökar genom en högre tillväxttakt.
Det starka sambandet mellan lägre marginalskatter och högre BNP-tillväxt borde vara motiv nog för en borgerlig regering att sänka den högsta marginalskatten rejält. Men tyvärr är ambitionerna alldeles för modesta; det verkar som att regeringen, borgerliga opinionsbildare och näringslivet helt enkelt nöjer sig med att den så kallade avtrappningen av jobbskatteavdraget avskaffas i den kommande höstbudgeten. Detta skulle visserligen vara ett litet steg i rätt riktning, då beräkningar från både IFAU och Riksrevisionen visar att en avtrappning skulle minska den högsta marginalskatten med cirka tre procentenheter och att reformen skulle bli helt självfinansierad på sikt.
Denna platta skatt skulle innebära att invånarna i Sverige enbart betalar kommunalskatt.
Men om Sverige ska bli ett tillväxtland igen måste vi våga tänka nytt och mycket större. För att verkligen säkerställa att vi kan få fart på tillväxten behöver den statliga inkomstskatten avskaffas helt. I stället behöver en platt skatt på arbetsinkomster införas. Denna platta skatt skulle innebära att invånarna i Sverige enbart betalar kommunalskatt, som i genomsnitt uppgår till cirka 32 procent. Detta innebär att den högsta marginalskatten är densamma för alla kommuninvånare, oavsett löneinkomst. Personer med högre inkomster kommer precis som i dag fortfarande att betala mer skatt i reda kronor.
En platt skatt på arbetsinkomster skulle öka drivkraften att arbeta och utbilda sig, samt öka incitamenten för högkvalificerade arbetskraftsinvandrare att komma till Sverige. Dessutom skulle tid och resurser som idag läggs på skatteplanering och skattefusk kunna användas i mer produktiva verksamheter. Med en platt skatt skulle Sverige bli ett rikare land med högre välstånd för alla.
***
En vanlig invändning mot platt skatt är att detta är en kostsam reform. Det stämmer inte. Ett avskaffande av den statliga inkomstskatten innebär inte en kostnad för staten, utan ett intäktsbortfall. De värden som genereras i ekonomin kommer med en platt skatt i stället att i högre utsträckning stanna kvar hos arbetstagarna – de kan sedan fritt välja hur dessa medel ska användas. Mer pengar i plånboken efter skatt skulle innebära att de både kan konsumera och investera mer, vilket i sin tur genererar mer skatteintäkter till staten. Tyvärr räknar vi inte med dessa positiva dynamiska effekter när vi beräknar hur sänkta skatter ska finansieras, trots att vi vet att dessa effekter finns.
Tidigare sänkningar av de högsta marginalskatterna visar att dessa positiva dynamiska effekter kan vara betydande. Långtidsutredningen från 2011 bedömde exempelvis att avskaffandet av den så kallade värnskatten skulle vara helt självfinansierande på sikt, men trots det skulle det dröja ytterligare nästan tio år innan den avskaffades. Nyligen har också beräkningar från Svenskt Näringsliv visat att avskaffandet av värnskatten i själva verket ledde till att staten fick sex miljarder kronor mer i skatteintäkter.
En platt skatt kan finansieras genom en minskning av de totala statliga utgifterna med mindre än två procent.
Den statliga inkomstskatten drar i dag in cirka 56 miljarder till statskassan. Enligt studier skulle ett avskaffande ha en självfinansieringsgrad på 60-130 procent. Om vi räknar konservativt och antar en självfinansieringsgrad i det nedre intervallet skulle ett avskaffande av den statliga inkomstskatten leda till att staten får 22 miljarder kronor mindre i skatteintäkter. Även om vi väljer att bortse från de positiva dynamiska effekter som uppstår när en platt skatt införs, kan denna reform ändå finansieras fullt ut genom en smärre minskning av de statliga utgifterna.
Statens utgiftsbudget uppgick till över 1 300 miljarder kronor 2024. Detta innebär att en platt skatt kan finansieras genom en minskning av de totala statliga utgifterna med mindre än två procent, givet att självfinansieringsgraden är lågt räknade 60 procent.
Ett exempel på en delfinansiering av en platt skatt (och här ska tilläggas att det finns otaliga andra möjligheter) är att kraftigt reducera antalet selektiva företagsstöd som betalas ut av staten. Det är stöd som dessutom har visat sig vara ineffektiva för att skapa tillväxt och sysselsättning.
En platt skatt skulle innebära att personer med högre arbetsinkomster inte behöver ha olika skatteavdrag för att exempelvis köpa hushållstjänster, vilket innebär att både RUT och ROT-avdragen kan avskaffas. Vissa myndigheter kan också avvecklas helt och hållet, eller slås ihop med andra myndigheter: till exempel Tillväxtanalys, Tillväxtverket och Vinnova. Istället för att ha ett överflöd av myndigheter och byråkrater som analyserar och försöker skapa tillväxt kan vi i stället skapa tillväxt genom införandet av en platt skatt – något som på riktigt skulle öka välståndet i Sverige.
Genomgången ovan visar att ett avskaffande av den statliga inkomstskatten kan finansieras helt genom minskade statliga utgifter, även om vi räknar med att självfinansieringsgraden är låg. I sig ett orimligt konservativt antagande. Det är problematiskt att detta alternativ sällan, eller till och med aldrig, finns med på kartan för en tillväxtorienterad skattepolitik; en politik som på sikt ger staten mer intäkter att fördela på olika utgiftsområden.
Det är hög tid att få fart på Sverige genom att sänka den högsta marginalskatten på arbete. För att åstadkomma detta behöver frågan om marginalskatterna återigen hamna betydligt högre upp på den politiska dagordningen – precis som när Astrid Lindgrens Pomperipossa-artikel publicerades i Expressen. Vi behöver en offensiv borgerlig linje för sänkta marginalskatter och införandet av en platt skatt.
Omslagsfoto föreställande när finansminister Gunnar Sträng läser Astrid Lindgrens Pomperipossa-saga: Sven-Erik Sjöberg/SCANPIX SWEDEN
The podcast currently has 579 episodes available.
1 Listeners
1 Listeners
0 Listeners
19 Listeners
2 Listeners
1 Listeners